Jeg var nødt til at åbne såret -
- og slippe blod ud for at vise dem det.
Jeg var nødt til at åbne såret og slippe blod ud for at vise dem det.
... for at vise dem det ...
- Så ... - Lad være.
Lad være med hvad?
Bare ...
Lad det være normalt.
- Det her? - Ja.
- Normalt? - Ja.
Okay.
Jeg kan opføre mig normalt.
Hvad med opvaskemaskinen?
Hvad er der med opvaskemaskinen?
Blev den tømt i går aftes?
Det er ikke noget særligt, men ...
Du lovede at gøre det, og jeg gjorde det i forgårs.
Undskyld mig.
Jeg gik med hunden. Du skulle tømme opvaskemaskinen.
Har vi hund?
Vi har ikke nogen hund. Vi har en kat.
- Gik du så med katten? - Ja.
Okay, godt. Katten kan jo ikke gå med sig selv.
- Ser du far? - Vi kan tale om det om 30 sekunder.
Det ved jeg. Men vi kan også tale om det nu.
Nej. Jeg hader at snakke, når jeg kører.
Kan du ikke vente 30 sekunder?
Vi kan gå længere tilbage.
- Mere end en milliard år? - Det behøver vi ikke. Det fungerer.
Hvorfor føles det ikke godt?
Det er din underbevidsthed, der taler til dig.
Og den siger: "Åh nej."
For for få timer siden befandt vi os i virkeligheden -
- og arbejdede på en simulering.
Og nu er alt forandret.
Det der er virkeligheden. Lige der.
Det er ikke engang en klon af virkeligheden.
Kassen indeholder alt.
Den indeholder ikke os.
Et sekunds projektion.
- Hold da kæft. - Hold da kæft.
- Hvad fanden, Stewart? - Hvad fanden, Stewart?
- Det er sygt. - Det er sygt.
- Sluk for det. - Sluk for det.
Kassen indeholder os. Kassen indeholder alt.
Og inde i kassen er der endnu en kasse.
I uendelighed, til kvalmegrænsen.
Åh nej.
- Hej. - Ja.
- Jeg tror, at jeg tager derhen. - Det ved jeg.
Det ved vi begge to.
Vi kender begge denne dag ud og ind.
Forlæns og baglæns.
Til et vist punkt.
Ja.
Okay.
- Vi ses der. - Ja.
Husk, at Lyndon er i din bil og alt det der.
Ja.
Hej, Lyndon.
Pokkers også.
Undskyld.
Jeg sov.
Jeg må tale med dig, Katie.
Og jeg tænkte, at du måske var her.
Bare giv mig en chance og hør, hvad jeg har at sige.
Jeg ved, at du skal på arbejde, men vi kan stoppe et sted på vejen.
Måske ved Crystal Springs-dæmningen. Det er på vejen derhen.
Ja, Lyndon. Det kan vi godt.
Fint.
Lils?
- Forlader vi det normale? - Ja, men kun et øjeblik.
Jeg vil vide, hvad vores plan er.
I går aftes spurgte du, hvad de havde i tankerne.
Og jeg sagde: "Vanvid."
De har IT-nørdernes vådeste drøm.
Den, der forvandler alt til ingenting.
Ikke andet end koder.
Hvad betyder det?
At de tror, at alt kan beregnes i en computer.
Og selvfølgelig har de knækket koden for at beregne det.
Så alt kan pakkes ud og pakkes ned.
Og alt kan skilles ad og forudsiges.
Stjerner, planeter, støv.
Os.
Mig.
Ved du, hvad der er problemet med IT-firmaernes chefer?
De har for meget magt.
Det gør dem vanvittige. Til sidst tror de, at de er Messias.
På et tidspunkt efter midnat tror de, at jeg tager til Devs.
De tror, at jeg vil gøre noget, som passer ind i deres plan.
Men jeg vil ødelægge alt for dem.
Jeg vil gå imod deres forudsigelse.
De siger, at jeg tager til Devs.
Så jeg skal bare lade være med at tage derhen.
Ødelægger vi det for dem ved at hænge ud her en dag?
Ja.
Jeg havde forberedt mig mentalt på en biljagt og 20 år i fængsel.
Men ... okay. Lad os prøve din plan.
Skal jeg foregive, at jeg ikke ved, hvad der sker?
Du har altså set det her før?
Du overtrådte dine egne regler. Derfor er du cool.
Hvorfor så du ikke ud i fremtiden? Det kunne du have gjort.
Hvorfor stille et spørgsmål, du har hørt svaret på?
Jeg ville ikke kende fremtiden. Det er ikke så mærkeligt.
Jeg kan leve videre i illusionen om fri vilje.
Du ved, at han tager fejl.
Jeg bebrejder ham ikke.
Jeg kan heller ikke lide Everetts tolkning.
Jeg kan lide Penrose eller pilotbølgen.
Men det viste sig, at Everett havde ret.
Der er flere verdner.
Du har ret, Lyndon. Jeg ved, at han tager fejl.
- Gør du? - Ja.
- Hvorfor har du ikke sagt det? - Du forstår det ikke.
- Hvad forstår jeg ikke? - Du vil have dit job tilbage.
Du vil bede mig tale med Forest på dine vegne.
Men det her går ikke, som du har planlagt.
Ikke?
Nej.
Om et øjeblik klatrer du over rækværket.
Du står på den anden side og balancerer på dæmningens kant.
Kun med tæerne på betonen. Du strækker armene ud uden at holde.
Hvad?
Om du holder balancen eller falder beror på kvantevariationer -
- i luften omkring dig. Vinden.
- Hvorfor skulle jeg gøre det? - For at vise din tillid.
- Eller tro. - På hvad?
Det, du lige sagde.
Flere verdner.
Hvis du tror på det, ved du, at der er verdner, hvor du falder -
- og andre, hvor du ikke gør.
Men du er kun bevidst om dem, hvor du forbliver i live.
Og er de verdner, hvor jeg forbliver i live ...
... de verdner, hvor jeg kan komme tilbage til Devs?
Det er tanken.
Siger du, at jeg skal bevise, at jeg tror på flerverdensteorien?
Som en mystiker, der går på glødende kul?
Ja.
Hvad nu, hvis du ikke havde sagt det?
Det gjorde jeg jo.
Ser du mig falde?
Jeg har set os her mange gange, og jeg svarer aldrig på spørgsmålet.
Hvorfor ikke?
Fortæller jeg, at du ikke falder, ophæver det din handling.
En mystiker, der går på slukket kul.
Hold da op.
Jeg er med.
Det er en perfekt cirkel.
Fandens også.
Det er elegant.
Det er sgu smukt.
- Jeg elsker det. - Ja, det gør du.
- Hvornår klatrer jeg over? - Nu.
Nu?
Fandens.
Fandens!
Okay.
Hold da op. Mit hjerte hamrer vildt.
Vil du ikke fortælle mig, om jeg falder?
Nej.
Det her er intenst.
Jeg arbejder hele dagen og bliver halvfuld om aftenen.
Jeg vågner klokken fire og stirrer ud i det lydløse mørke.
Efter en stund lysner gardinernes kanter.
Indtil da ser jeg det, som altid er der.
Den evige død.
Sindet bliver tomt af synet.
Ikke af anger over det gode, jeg ikke gjorde -
- den kærlighed, jeg ikke gav, eller den tid, jeg ikke brugte.
Men over den totale tomhed i al evighed.
Den udslettelse, som vi færdes mod og forsvinder i for altid.
Ikke at være her, ikke at være noget sted. Snart.
Intet er mere frygteligt, og intet er mere sandt.
Det er en særlig slags angst, som intet trick kan fordrive.
Religionen forsøgte.
Den enorme, mølædte brokade -
- der er skabt for, at vi skal tro, at vi aldrig dør.
Og snak om, at intet rationelt væsen kan frygte noget, det ikke kender.
Men det er netop det, vi er bange for.
Intet syn, ingen lyd, ingen berøring, smag eller duft.
Ikke noget at tænke med, intet at elske eller forbindes med.
Narkosen, som ingen vågner af.
Og sådan forbliver det lige i udkanten af det synlige.
En lille, uskarp plet.
En vedvarende kulde, der sagtner alle impulser til ubeslutsomhed.
De meste sker aldrig.
Men det gør det her.
Jeg kan lide akustikken her.
Hvem har skrevet det?
Gæt.
Forest, jeg har intet imod, at du ikke ved, hvem jeg citerede.
Men det generer mig, at du ikke engang vil gætte.
Store beslutninger træffes om vores fremtid -
- af mennesker, der ved så lidt om vores fortid.
Er det ikke netop vores fortid, vi undersøger her?
Nej, det er det ikke.
Devs' system virker nu.
- Hvad mener du? - Det virker helt og holdent.
Det har det gjort i et par timer.
Vil du høre Antonius tale med Kleopatra? Det kan du.
Vil du se dinosaurer eller solsystemets opståen? Det kan du.
Helt uden forstyrrelser og afbrydelser.
Det fungerer fuldt ud.
- Hvad har du gjort? - Jeg ignorerede dig.
Vi ignorerede dig alle sammen.
Vi fulgte Lyndons princip.
Vi baserede systemet på universet -
- og ikke på din begrænsede besættelse.
Forest.
Hvem var Marcus Antonius? Gæt.
Gæt!
- Vil du give mig et glas vand, tak? - Ja.
REND MIG
Bitch.
Du kvæler mig!
En, to, tre, fire, fem, seks -
- syv, otte, ni, ti.
Lily, jeg vil have, at du går ind og sætter dig på sofaen, okay?
Du talte på russisk.
Du var sammen med den mand, jeg mødte ved broen.
Og Sergei.
Mine ordrer var at våge over og beskytte ham, hvis jeg kunne.
Og så var mine ordrer at våge over dig.
Ikke at beskytte dig.
Men jeg har set dit mod.
Og hvordan du kæmpede og kæmpede.
Jeg kunne ikke lade Kenton dræbe dig.
Det var ikke en ordre.
Det var et valg.
Nu er det et problem. For os begge.
Der er to lig i din lejlighed. Amerikanske statsborgere.
Sådan noget kan ikke skjules, men kun benægtes.
Min side vil benægte det, og jeg vil forsvinde.
Det fungerer for mig, men ikke for dig.
Nu må vi tale om dine muligheder.
Du kan kontakte CIA. Ikke politiet eller FBI, men CIA.
Kun de kan finde ud af, hvad der er sket her.
Men du trækkes ind i deres verden af forhør og processer.
Det kan vare flere år.
Eller også tager du ud i lufthavnen øjeblikkeligt.
Tag pas, penge og en telefon med.
Så flyver du til Hongkong.
De har ingen udleveringsaftale. Du kan bo hos din mor.
Men du kan aldrig komme hjem.
Jeg er nødt til at gå.
Jeg er ked af det, der er sket for dig.
Men det vigtigste er, at du indser, at dit tidligere liv er slut.
Det valg, du har, handler om dit næste liv.
Hvad er det?
Et maleri i et grottesystem i Frankrig.
Hvor gammelt er det?
Lidt over 30.000 år.
Jeg talte med Stewart på vej ind.
Jeg så ham også. I tunnelen.
Han citerer Shakespeare eller sådan noget.
Nå, det var altså ham.
Det er os i grotter.
Homo sapiens. Samme race.
Jeg fandt en lille pige med en hund.
Det er dejligt.
Jeg mener det.
Os, ikke sandt?
Jo.
Jeg fulgte hende i en periode i hendes liv.
Hun fik fem børn og døde i starten af trediverne.
Det mærkelige er, at hendes folk, vores folk -
- ikke levede i huler i årtier eller århundreder -
- men i årtusinder.
Jeg har tjekket tidsforløbet.
Der er 5000 år mellem nogle af vægmalerierne.
5000 år på samme sted.
Og de malede de samme billeder.
Hvordan kan intet være forandret i så lang tid?
Da jeg var lille, ændrede verden sig med få års mellemrum.
Nu til dags ændres den med få måneders mellemrum.
Nogle gange kun timer.
Sikken acceleration.
Det slutter måske i aften.
Ja, måske.
Hvor lang tid har vi?
Lily er stadig hjemme. Hun tager af sted om ti minutter.
- Hvad skal vi gøre? - Se på dinosaurer.
Så spøger du med, at det ikke er lige så godt som "Jurassic Park".
Så kigger vi på nogle af dine gamle hjemmevideoer.
Det lyder okay.
Det er okay.
Nogen bevæger sig mod Devs.
Hun står i systemet som ansat, men hun er ikke Devs-godkendt.
Ifølge systemet har hun grønt lys.
Direkte fra chefen?
Forstået. Jeg lukker hende ind.
Dig kender jeg ikke.
Du har ikke været her før.
Nej.
Hvad hedder du?
- Lily. - Lily?
Du virker som en sød, ung pige.
Du må hellere vende om.
Dette sted er ikke godt for dig. Det er ikke godt for nogen.
Hvad er der derinde?
Alt.
Alt er derinde.
Jeg tror ikke, at jeg kan vende om.
Nå ...
Hvis du ikke kan, så kan du ikke. Det er sandheden.
Den vej.
Tekster: Malene Cramer www.sdimedia.com